Lugupeetud juhataja! Head Riigikogu liikmed! Mul on au olla Riigikontrolli aastaraportiga teie ees viimast ehk kümnendat korda ja öelda sellele mõned sõnad saateks, et suunata teid vaatama mitte minevikku, vaid tulevikku. Järgmisel aastal on teie ees juba uus riigikontrolör, kelle kandidaadi Vabariigi President peatselt esitab ja kellele ma palun parlamendilt lahket ja laiapõhjalist toetust.
Selle kümne aasta jooksul on meie riigil olnud paremaid ja halvemaid aegu. Kriis lõi meid valusalt. Kui võtame aga näiteks kas või aasta 2011, siis läks Eestil palju paremini, kui valitsus oli lootnud. Meie majandus kasvas Euroopa Liidu riikidest kõige kiiremini, tervelt 8,3%. Ekspordikasv ületas valitsuse prognoose kolm korda ja oodatust kiiremini vähenes tööpuudus. See on suur edu.
Kuid rohkete ilusate arvude ja saavutuste kõrval peaksime küsima, kas meie ühiskond on sidusam ja osavõtlikum, kas Eesti inimesed on õnnelikumad kui näiteks kümme aastat tagasi. Ma ei kahtle, et meil on kindlasti varuks uuringuid ja statistikat, mis ei jäta vastust lahtiseks. Jah, meie praegusel elul pole kokkuvõttes suurt viga midagi. Suur osa maailmast elab palju kehvemini, ka mitmed Euroopa riigid. Samas pole meil põhjust end lõdvaks lasta, eriti kui vaadata, milliste probleemidega tuleb Eesti riigil juba lähikümnendil jõudu katsuda.
Rahandusministeerium usub, et vähemasti järgmised neli aastat kasvab meie majandus ligikaudu 3,5% aastas. Konkurentsivõime kavas "Eesti 2020" on arvatud, et rohkemat ei maksa meil loota enne uut aastakümmet, kui siiski. See ei ole sugugi väike kasv. Paljud riigid oleksid sellise kasvu üle õnnelikud.
Kui meie majandus selliselt kasvab – kui kasvab –, siis ületavad aastatel 2012–2015 riigikassa kulud tulusid kokku ikka ligikaudu miljardi euro võrra. See raha tuleb leida reservidest või võtta võlgu. Miks? Kas me oleme kergekäeliselt tõstnud riigitöötajate palku? Ei. Kas oleme laristanud? Ei midagi sellist. Kui, siis vahest Euroopa Liidu teistelt maksumaksjatelt saadud raha.
Milles siis asi? Lugu on selles, et nn fikseeritud kulud, põhiliselt sotsiaal- ja tervishoiukulud, mille kasv on paika pandud seadustega, söövad ära enamiku riigi tulude kasvust. Kui ajavahemikul 2006–2010 suurenesid riigieelarve tulud 29%, siis fikseeritud kulud kasvasid sama ajaga koguni 62%. Juba viie aasta pärast kulub pool riigieelarvest sotsiaalkuludeks.
Piltlikult öeldes on Eesti riik seadustega võetud kohustuste täitmisest võhmal ja riigi arengu toetamiseks raha napib. See on ka üks põhjus, miks rahandusminister on juba aastaid olnud sunnitud ütlema, et uuteks tegevusteks tuleb raha leida selle summa sees, mis igale ministeeriumile viimastel aastatel antud on.
Kui riigi tulud kasvavad ka lähitulevikus paar protsenti aastas, saavad praeguste kavade kohaselt sellest kasvust lisaraha sotsiaal- ja tervishoiuvaldkond ning riigikaitse. Ülejäänud valdkonnad peavad lootma Euroopa Liidu fondide rahale. Kui palju neis fondides Euroopa majanduskriisi tingimustes raha hakkab olema, selle kohta on eelarvestused olemas, kuid ei ole teada, milliseks kujuneb tegelik olukord. Eile näiteks ütles põllumajandusminister otse välja, et kui eurotoetused põllumajanduses peaksid lähiaastatel ajutiselt vähenema, tuleks seda kompenseerida riigieelarvest – hariduse, sotsiaalhoolekande ja kultuuri rahastamise arvel.
Euroraha on väga oluline tugi meie investeeringuprojektides, kuid eurorahaga ei saa me lahendada n-ö riigi püsikulude probleemi. Riiki ei saa pidada projektipõhiselt. Me kõik teame seda ja oleme teadnud juba aastaid.
Eelmisel nädalalgi oli valitsuskabinetis arutelu, kus rahandusminister andis lühiülevaate riigi sotsiaal-majanduslikust olukorrast. Samuti käsitles minister seda, kuidas on üldjoontes kavas kasutada Euroopa Liidu raha, mida Eesti loodab uuel rahastamisperioodil saada. See ülevaade kajastab minu arvates adekvaatselt ja ausalt peamisi lahendamist vajavaid probleeme. Loodan, et need valitsuse arutelud viivad mõistlike otsusteni.
Eesti senine üldine praktika näitab paraku, et vajalikke otsuseid ei kiputa õigel ajal tegema. Mida lähemale valimistele, seda vähem reformivalmidust on. Aga mida aasta edasi, seda raskem on vajalikke otsuseid teha ja seda raskemini pööratavasse olukorda me jõuame.
Head kuulajad! Mõni nädal tagasi avaldas Riigikontroll aruande pealkirjaga "Vabariigi Valitsuse tegevus oma töö mõjude hindamisel ja tulemustest aruandmisel". Selles uurisime, kas valitsus teab, millised probleemid takistavad Eesti riigi arengut, kuidas valitsus neid probleeme lahendab ehk otsuseid langetab ja mil viisil oma tegevuse tulemustest maksumaksjatele aru annab.
Ma võin teile kinnitada, et valitsus on Eesti arengutakistustest teadlik. Nende kõrvaldamiseks on koostatud ligemale sada arengukava. Eesmärke ei jõudnud ma kokku lugeda, aga küllap on neid tuhatkond. Arengukavadesse on valitsused kirja pannud, mida tuleks ühiskonnas muuta. Neid soove on palju ja kohati käivad need ehk üksteisele vastu, aga enamasti on nende eesmärk inimeste elujärje parandamine.
Aga arengukavad on kõigest paber. Probleemide teadmine ei maksa midagi, kui ei järgne tegusid. Vaja on valitsemisalade reaalset koostööd, prioriteetide seadmist, kulude julget kaalumist ja vajaduse korral ümbermängimist, sest arengukavad peavad olema elavad, mitte surnud dokumendid.
Kas me võime näiteks rahuliku südamega öelda, et meil nii otsuseid langetataksegi? Kindlasti mitte. Ütlen seda, tuginedes meie auditite materjalidele ja ka enda viimase 20 aasta kogemustele ministeeriumi kantslerina ja riigikontrolörina. Raha jagamisel eesmärkide saavutamisest või saavutamata jätmisest ei räägita.
Viiest ministeeriumist, keda auditi käigus vaatlesime, leidsid neli, et sisulises mõttes eelarveläbirääkimisi ei toimu. Audit näitas ka, et tegevuskavad ning aruanded koostatakse paljuski seetõttu, et nii on lihtsalt ette nähtud. Riigieelarve pannakse kokku matemaatilise valemi abil, mitte prioriteete ja eesmärke kaaludes ning analüüsile toetudes.
Muide, sama printsiibi järgi käisid kriisi ajal ka kärped – ikka joonlauaga, hoolega jälgides, et ega koalitsioonipartneri ministeeriumil äkki vähem ja enda partei ministeeriumil rohkem raha ei tule ära anda. Sellist joonlauasüsteemi on kritiseerinud ka praegune rahandusminister ise.
Head saalisviibijad! Kui te võtate lahti 2013. aasta riigieelarve seaduse eelnõu seletuskirja, siis mina küll ei tea, kuidas te sealt välja loete, milliste eesmärkide saavutamiseks te valitsusele raha annate.
Toon näite. Järgmise aasta riigieelarve seaduse eelnõus on majandusministrile nn finantseerimistehinguteks kavandatud üle 200 miljoni euro ehk üle kolme miljardi krooni. See on peaaegu niisama suur raha, kui oli kogu Eesti riigieelarve aastal 1993. See on ometi riigi suurim investeering, aga ei Riigikogu liige ega teised Eesti kodanikud ei saa eelarvest teada, kellele see raha läheb ja kuidas seda maksumaksja hüvanguks kasutatakse. Riigieelarve seletuskirja asemel tuleb lugeda ajalehest, et see 200 miljonit eurot läheb Eesti Energiale. Aga mida ettevõte selle rahaga teeb? Miks peab riik omanikuna selle raha sinna ikkagi panema? Miks on vaja just 200 miljonit, miks mitte 350 või 99 miljonit? Tänavu saavad nad samal moel 150 miljonit eurot. Nende tehingute puhul tuleb silmas pidada, et neid peetakse finantseerimistehinguteks ning riigieelarve tasakaaluarvestuses neid kulude hulka ei arvata.
Tuleva aasta riigieelarvet menetledes püüdke palun saada valitsuselt vastust nendele küsimustele, mida esitaks igaüks, kes on huvitatud oma raha heaperemehelikust kasutamisest. Need küsimused on: mida me tahame saavutada, mida me selle eesmärgi saavutamiseks teeme ja, lõpuks, kui palju see maksab? Valitsuse tööd eelarve kallal saategi hinnata selle põhjal, kas need kolm küsimust saavad vastuse. Kui saavad, tuleks valitsusele järgmisel aastal esitada uued küsimused: kas te saavutasite eesmärgi, kas tegite, mida kavatsesite, ja kas see maksis nii palju, kui arvasite? Praegu jäävad need küsimused paraku õhku rippuma, kuigi just sellisel moel peaks valitsus aru andma.
Head kuulajad! On üsna kurb rääkida aastaid haiglareformist, haridusreformist jne ning samal ajal näha, et reforme pigem välditakse, pakkudes nende asemel asendustegevusi. Nii püütakse hoida seda, mida reformidest hoidujad nimetavad stabiilsuseks. Oluline on aga tajuda piiri, kus stabiilsus läheb üle stagnatsiooniks. Siiski, teie lahkel loal esitan paar tähelepanekut reformide teemal.
Haridusest. Lahendamist vajab ülesanne, kuidas leida ja tagada hariduse kvaliteedi ja kättesaadavuse tasakaal. Eesti üldharidussüsteemil on kolm suurt ja omavahel seotud ülesannet: koolivõrgu kohandamine, õpetajate oskused ja motivatsioon ning uute õppekavade rakendamine. Koolivõrgu korrastamine on paratamatu, et riik suudaks tulevikus anda haridust, millega on võimalik laias ilmas konkureerida, ning et ta suudaks õpetajatele väärilist palka maksta.
Ma rõhutan, et siin peavad riik ja kohalikud omavalitsused tegema koostööd, mitte konkureerima. Aga see koostöö on jätkuvalt punnseisus. Kuigi Riigikohus on Vabariigi Valitsusele teinud ülesandeks korrastada omavalitsuste rahastussüsteemi selliselt, et see tugineks avalike ülesannete selgele jaotusele riiklikeks ja omavalitsuslikeks, on selle täitmine siiani varjusurmas.
Töötusest ja tööjõupuudusest. Uuring näitab, et 98% meie ettevõtjatest kurdavad, et nad ei leia kergesti Eestist sobilike oskuste ja teadmistega töötajaid. Tervelt kolmandikul Eesti tööjõust pole sisuliselt mingit eriala ega kutset.
Paljud inimesed ei ole suutnud aastaid tööd leida. 2010. aasta märtsis, kui registreeritud töötuid oli 95 000, oli neist üle kahe aasta töötu olnud 11 000. 2012. aasta septembris oli registreeritud töötute arv vähenenud 37 000-ni, kuid pikaajalisi töötuid on praegugi üle 10 000. Jah, osa neist võib-olla ei suudagi enam tööturule naasta, kuid pikaajaline töötus ja struktuurne tööpuudus vajavad erilist tähelepanu, kuna neid on aja möödudes järjest keerukam ja kulukam vähendada.
Tervishoiust. Eesti tervishoiusüsteemi kohta öeldakse, et see on efektiivne. Jah. Aga selle efektiivsuse hind on aasta-aastalt pikenenud ravijärjekorrad ja arstide kasvanud töökoormus. Mida kauem peab inimene ravi ootama, seda suurema tõenäosusega tuleb tal kasutada erakorralist abi. Just see meie graafikutelt vastu vaatabki. Erakorraliste patsientide arv on viimase kahe aastaga suurenenud ligikaudu 40 000 inimese võrra, kiirabi väljakutsete arv 20 000 võrra. 2008. aastal oli ravikindlustuseta inimesi 38 000, eelmise aasta seisuga aga juba kaks korda rohkem – 73 000.
Kolm asja, mis tervishoius kindlasti teie tähelepanu vajavad, on haiglavõrgu reformi lõpuleviimine, perearstiabisüsteemi ülevaatamine ning järelevalve tervishoiuteenuste ja ravimituru üle. Haiglavõrgu korrastamise kava oli olemas juba 12 aastat tagasi. Seejärel tehti poliitsurve tõttu uus, kohitsetud kava. Arstide streigi ajal oli taas juttu haiglavõrgu korrastamisest, et ehk nüüd ... Aga kas te tõesti usute, et enne eelseisvaid kohalikke valimisi midagi ka reaalselt ära tehakse?
Need on vaid üksikud probleemid, millest teie käes olev Riigikontrolli iga-aastane ülevaade räägib. Minu sõnum teile on, et hoolimata kriisi teraviku seekordsest leevenemisest on Eesti ühiskonna arengu teel suured karid. Palun pöörake neile tähelepanu enne, kui sellele juhivad teie tähelepanu inimesed tänaval ja valitsushoonete ees!
Riigikontroll on aastaid probleemidele tähelepanu juhtinud ja juhib ka edaspidi. Meie nõuannete ja käsitlustega võib nõustuda või mitte, kuid energia peaks minema probleemide lahendamisele, mitte katsetele kasutada ühte või teist hinnangut kellegi ründamiseks.
Head Riigikogu liikmed! Eesti majandust hakkab järjest enam vaevama töökäte puudus. Valitsus on prognoosinud, et aastal 2020 on Eestis ligikaudu 65 000 tööealist inimest vähem kui praegu. See on juba seitsme aasta pärast. Aastal 2030 on 107 000 töökätt vähem, pensioniealisi aga seevastu rohkem. Mida see tähendab riigi tuludele ja kuludele? Mida see tähendab riigi võimekusele? Kuidas suurendada riigi tulusid? Millist Eestit jõuame pidada? Mul on väga hea meel, et just sel teemal – millist Eestit jõuame pidada – on kahe nädala pärast Vabariigi Presidendi mõttekoja kärajad.
Muide, demograafilistest muutustest tulenevat töökäte probleemi süvendavad ka meie ühiskonna sügavad ajaloolised kompleksid, mis takistavad Eestil end maailmale avamast. Jah, füüsiliselt oleme avatumad kui kunagi varem, vaimselt ja mõttelaadi poolest aga tunnetan ma kahjuks ühiskonnas üha rohkem piiratust, kitsarinnalisust ja suletust. Kui majandusminister hiljuti võõrtööjõust rääkides irooniliselt hüüatas, kas peaminister peaks siis piiri peal uutele tulijatele lilleõie kinkima, siis ma kujundlikult öeldes arvan, et jah. Välisspetsialistide olemasolust sõltub ettevõtete areng, väliskapitali juurdevool ning Eesti rahvusvahelistumine.
Aga mis siin rääkida suhtumisest maailma muudesse rahvastesse, kui Vabariigi President oli programmi "Talendid koju" kokkuvõtete tegemisel sunnitud nentima, et negatiivsed hoiakud ja sallimatus pärsivad isegi meie oma inimeste tagasitulekut rohkem kui sissetuleku vähenemine või ükskõik milline bürokraatlik takistus. Kuulatagu ometi ettevõtjaid, kes on ammu mõistnud, et globaalne ajude ja oskuste jaht on ette kaotatud, kui me istume oma suletuse kompleksides ja teiste tõrjumise tigeduses. Raha, tööd, kõrgemat pensioni ja toetusi aga nõuavad inimesed küll. Kust see raha tulema peaks? Kas maksuametist või võtame kapist, nagu uuemal ajal kombeks? Tuleks ometi mõista, et me oleme nii rikkad, kui palju on meis ettevõtlikkust ja kui jõukad on meie ettevõtjad, kes toovad riigikassasse raha. Seega peaks lisaks valitsusele ja Riigikogule iga inimene aitama edumeelselt ja ratsionaalselt arendada Eesti majanduslikku jõudu ja ühiskonda.
Austatud Riigikogu liikmed! Eestist on saanud maailmaga lõimunud riik. Me oleme Euroopa Liidus, NATO-s, OECD-s ja mujal. Samuti elavad meie inimesed keskmiselt kauem kui kümne aasta eest. Nad teenivad oma töö eest kaks korda rohkem raha kui kümme aastat tagasi. Riigieelarve, millest rahastatakse riigi pakutavaid teenuseid, on lausa kolmekordistunud.
Ometi ei mäleta ma varasemast sedavõrd suurt rahulolematust oma riigi valitsemisega kui praegu. Millega seda seletada? Miks pole rahul õpetajad, kellest paljuski sõltub meie laste läbilöögivõime? Miks valisid streigi oma nõudmiste edastamiseks arstid, kes iga päev pikendavad kellegi elu või aitavad kedagi elule tagasi? Miks on kurvad ja pettunud päästjad ja politseinikud, kelle ülesanne on hoida Eesti meie jaoks turvaline? Kas mitte sellepärast, et kui nad ise end sel kombel meelde ei tuletaks, poleks neid otsustajate jaoks tihtipeale nagu olemaski või kui oleks, siis ei võetaks neid mitte kui inimesi, vaid kui statistilist keskmist mõnes Exceli tabelis või PowerPointi presentatsioonis. Statistikaga on aga see häda, et see on anonüümne. Tegeliku eluga on sel tihti vähe ühist. Riigi moodustavad siiski inimesed, mitte statistilised keskmised või kohad kuskil indeksites. Riigi moodustavad ka need inimesed, kelle mured pole tõusvate joonte ja kasvavate tulpade taustal väiksemaks muutunud.
Tulen tagasi küsimuse juurde, kas ühiskond on praegu osavõtlikum ja õnnelikum. On tõesti nii, et paljusid pingeid maandavad ka su sõbrad ja lähedased, hooliv ja salliv ühiskond ning see, kui riigijuhid on väärikad, usaldusväärsed, avatud meelega ja osavõtlikud. Osavõtlik suhtumine läheb inimestele tihtipeale rohkem korda kui otsene raha.
Head Riigikogu liikmed! Me ei tea, kui kaua võime loota Euroopa Liidu abirahale või mida Euroopa võlakriis meile kaasa toob. Me peame kiirustama oma riigi edasiehitamise ja ümberehitamisega ning reformide elluviimisega. Teie siin saalis olete rahva valitud ja seatud otsuseid tegema, mitte neid järjest edasi lükkama. Küsimus pole ju enam selles, kas valitsus suudab oma ametiaja jooksul meie riigi n-ö korda teha. Küsimus on selles, kuidas valitsus suudab riiki ja ühiskonda ette valmistada raskete probleemide lahendamiseks tulevikus.
Arvan, et meil on vaja mõtlemise muudatust selles, kuidas otsuseid langetatakse. Mis tahes uusi ideid tuleb analüüsida ja nende üle otsustades lähtuda kõigekülgsest ratsionaalsest mõjuanalüüsist ja oma võimalustest. Pole oluline, kas idee ja lahenduse pakuvad veendunud sotsid, liberaalid, tsentristid, konservatiivid, rohelised või sinised. Pole oluline, kas mingi mõtte pakub koalitsioon või opositsioon. Kui lahendus viib eesmärgile, siis tuleb see teoks teha. Suhtumine, et seda või teist asja ei kavatse me isegi arutada, sest see on vastuolus aastaid pähe taotud parteilise dogma või ülespuhutud loosungiga, ei vii edasi. Mõtlemist on siin nii koalitsioonil kui ka opositsioonil.
Väga pikaajaline võimulolek annab kogemusi ja teadmisi, kätkeb aga stagneerumise ja arrogantseks muutumise ohtu ning võib tekitada ka asendamatuse kompleksi. Valitsusvastutusest pikaaegne eemalolek või suisa selle kogemuse puudumine vähendab aga võimekust olla valitsusele võrdväärne ja vastutustundlik partner, kes ei aja lihtsalt kiusu ega pane oma asjatundmatusega piinlikkust tundma.
Head kuulajad! Ma tean, et ma ei rääkinud täna midagi uut, mida te varem poleks teadnud. Ka meie ülevaates kirjas olev on teile kõik ammu teada. Tegelikult on teada ka paljud lahendused. Kuid riigi tuleviku nimel on vaja teha otsuseid.
Haldusreformist ma täna ei rääkinudki. Ilmselt pole mõtet ka, sest kuigi regionaalminister on alustanud uut katset ja ootab osapooltelt ülehomseks tagasisidet, on tee peal seesama reha mis kogu aeg. Aga mis teha. Valikute koht on jätkuvalt see, kas riik soovib saada tugevat partnerit või ajab enamik Eestist läbi omavalitsustega, kellel on vaid kiigeplatsivõimekus. Aga ka see on valik.
Kui ma mõtlesin, mis on see, mida ma riigikontrolöriks oldud kümnest aastast kaasa võtan, siis see on arusaam, et aastatega oleme Eesti riigi hooned, maa ja raha enam-vähem korralikult arvele võtnud ja õiglasesse väärtusesse hinnanud. Kuid kõige kallim vara ootab praegugi meie mõttelises bilansis õiglasesse väärtusesse hindamist, arvelevõtmist ja mõistlikku kasutamist. See on meie inimvara. Aitäh koostöö eest möödunud kümnel aastal!