Proua juhataja! Kallid kolleegid siin saalis, kolleegid, kes kuulavad seda ettekannet oma tubades, ja üldse kõik, kes seda ettekannet kuulavad või loevad! Alustades selle väikese seadusmuudatuse tutvustamist, ei saa ma kahjuks alustada nii nagu need esinejad, kes tulevad pulti, on hirmus rõõmsad ja säravad ning ütlevad, et tegemist on väga hea või vähemalt hea seaduseelnõuga. Mina saan kahjuks öelda ainult seda, et tegemist on väga keeruka seaduseelnõuga. Seetõttu saan ka aru, miks keskkonnakomisjon on seda nii pikalt arutanud.
Pean teile tunnistama, et idee see eelnõu koostada küpses minus natuke rohkem kui kolm aastat tagasi, 2009. aastal, kui Riigikogu muutis keskkonnatasude seadust. Ma julgesin nende mõtetega Keskerakonna fraktsiooni nõupidamisel välja tulla veidi üle aasta tagasi. Olen püüdnud seda mõtet n-ö müüa ka koalitsioonipoliitikutele. Ma saan aru, miks Keskerakonna fraktsioon mind seekord ei toetanud. Ei ole ju opositsiooni asi tegelda maksude tõstmisega, siin aga on teatud mõttes sellega tegemist. Miks ma julgesin selle seaduseelnõuga tulla välja demokraatide juures? Ma tänan neid, et nad seda eelnõu toetasid! Ma julgesin seda sellepärast, et ma olen nende asjade sees olnud päris pikka aega, aastakümneid. Ma ütlen teile, et see on väga-väga kallis seaduseelnõu. Selle seaduseelnõuga me määrame põhimõtteliselt ära selle, kuidas miljardid eurod lähiaastatel liikuma hakkavad.
Eesti on põlevkiviriik, ta on õliriik, meil on üle miljardi tonni läbiuuritud põlevkivivarusid. Meie põhiseaduse § 5 ütleb, et loodusvarad on riigi omand, st need on meie rahva omad. Me müüme selle vara meie ettevõtjatele. See seaduseelnõu on esitatud sellepärast, et me oleme seda teinud liiga odavalt. Me oleme mõnes mõttes selle maavara lausa ära kinkinud. Mul on siin kaasas kõik vastulaused, mis on komisjonile eelnõu kohta esitatud, ja ma käin need täna siin läbi, samuti räägin poolthäältest, nii palju kui ma selle aja jooksul suudan seda teha. Aga kõige rohkem tahan rõhutada, et see eelnõu ei ole õiglane mitte üksi meie rahva jaoks, vaid see on õiglane ka nende ettevõtjate jaoks, kes põlevkivi kaevandavad ja töötlevad. Ma olen olnud sellega tegelevate ettevõtete taassünni juures. Need on Kunda Nordic Tsement, Viru Keemia Grupp ja Eesti Energia. Ma olen näinud nende elu ligidalt ja kaugelt. Paljud nende ettevõtete omanikud on minu sõbrad ja nad ei kiida mind selle eest, et ma selle eelnõuga välja tulin. Aga ma arvan, et mu sõbrad jäävad mulle alles ka pärast seda, kui eelnõu seadusena vastu võetakse.
See eelnõu ei ole muidugi täiesti õiglane. Ebaõiglane on eelnõu selles mõttes, et alles riik ju lubas, et keskkonnatasude kallale enne 2015. aastat ei minda. Aga ma tõmbaksin siia väga selge piiri. Mis on põlevkivi ressursimaks? See on õli ressursimaks. Kui me räägime kohaliku maavara maksustamisest, siis me räägime liivast, kruusast või turbast, aga õliressursi maksustamine toimub arenenud riikides hoopis teistel alustel. See on energiaallikas ja seda maksustatakse teistel alustel. Nii nagu seletuskirjas on öeldud, põlevkivi me anname ära väga madala hinna eest. Maailmaturul on kivisöe hind praegu 115 eurot tonni eest, põlevkivi hind aga 10–11 eurot. Me saame põlevkivi kätte 11 euroga. Kütteväärtuste vahe on ainult kolmekordne, aga hinnavahe on kümnekordne. Eestimaa Looduse Fond ja Eesti Keskkonnaühenduste Koda on andnud komisjonile teada, et nende arvutuste põhjal (mitte emotsioonide põhjal) võiks põlevkivi kasutamise tasumäär olla 21,6 eurot, mitte 3,4 eurot, nagu pakkusid demokraadid ja nagu pakun mina. See on arvutatud CO2 emissiooni põhjal. Seda on võimalik teatud meetodiga teha. Aga 20 euro suurust kasutusmaksu või müügimaksu meie põlevkivitööstus praegu välja ei kannata, kuid kolmeeurose kannatab ja seda mitte lühiajaliselt, vaid pikaajaliselt. Meil on vaja siin teha pikaajalisi otsuseid.
Vaatame, kes põlevkivi kaevandavad ja tarvitavad ning kes seda töötlevad. Põlevkivi kaevandajaid on neli, töötlejaid on neli ja kasutajaid on viis. Need on Eesti Energia, Viru Keemia Grupp, Kunda Nordic Tsement ja Kiviõli õlitööstus. Ainus, kes n-ö ostab põlevkivi, on Silmeti soojuselektrijaam. Nii et me muudame selle eelnõuga otseselt ainult viie ettevõtte sisendit.
Käin nüüd läbi komisjonis esitatud seisukohavõtud. Ma kiidan komisjoni selle eest, et ta pöördus kõikide asjaosaliste poole. Saadi ka vastused. Ma kommenteerin neid asju kergelt, selles mõttes kergelt, et aeg ei võimalda seda väga sügavalt teha. Aga nagu ma ütlesin, need seisukohad, mis ettevõtted välja käisid, on põhimõtteliselt õiged. Kõige õigem põhimõte, mis kõikidest nendest seisukohtadest läbi käib, on see, et riik ei tohi käituda niimoodi, nagu ta tahab ressurssidega käituda. Juba kolmandat korda tuleb ta ressursimaksu kallale, kuigi on lubanud, et ta seda ei tee. Me muutsime seda maksu 2009. aastal ja enne seda 2005. aastal. Kuigi me olime lubanud, et me seda ei tee, aga siis tulid minusugused või meie- või teiesugused ja hakkasid rääkima, et sealt oleks võimalik raha saada.
Miks mina selle ideega välja tulin? Eks see ole teatud mõttes poliitika, millal sellega välja tulla ja mis silt sellele heale seadusele külge panna. Ikka vaadatakse seda asja nii, et mis nagu müüks. Ma olen väga tänulik, et nende viie kuu jooksul, kui see seaduseelnõu oli küll mõne aja sahtlis, aga tegelikult oli teema n-ö üleval, ka valitsus – mitte küll üksi sellepärast, aga siiski – selle asjaga tegeles. Valitsus on hakanud nende teemadega tegelema. Kui see arutelu jätkub, siis me võib-olla jõuame selleni, et vaatame üle tähtajad ja kindlasti ka need arvud, aga me peame põlevkiviressursi kohta oma otsused tegema. Me peame muutma selle maksu õigeks ja õiglaseks rahvale ja kasutajatele.
Siin on veel üks argument. Mul on siin tänane Äripäev, kus on kirjas Ida-Viru ettevõtete TOP. Me näeme, et eesotsas on siin õliettevõtted. Minu kunagine alluv ja hea tuttav Robert Karpelin, kes juhib Kiviõli Keemiatööstust, kirjutab, et nad hukkuvad, kui ressursimaks tõuseb. Vaatame nende viimaste aastate rentaablust. See on kõikunud 30% piirides. Me kõik teame, mis on 30%-line rentaablus, aga siin saalis on ettevõtjaid, kes ka tunnetavad, mida tähendab, kui ettevõtte käive on 34,6 miljonit eurot ja kasum 12 miljonit eurot. Või võtame minu teiste sõprade ettevõtte. Viru Keemia Grupp on tõesti väga palju investeerinud, tal on väga suured finantskulud, 183 miljonit eurot, kasum on aga 34 miljonit. Kui me täiendava ressursitasu tõstame kahe krooni peale, siis see tähendab, et eelmisel aastal oleks nende kasum olnud 30 miljonit eurot, mitte 34 miljonit. Viru Keemia Grupp kasutas umbes kaks miljonit tonni põlevkivi ja kaheeurone ressursitasu tähendaks nelja miljonit eurot. Või võtame Kiviõli Keemiatööstuse. Tema kasum oli 12 miljonit eurot. Ta kasutas miljon tonni põlevkivi, seega, täiendava ressursitasu kehtestamise korral oleks kasum olnud 10 miljonit eurot. Mõnes mõttes võib olla alatu lugeda teiste raha, eks ole, aga sa pead seda aeg-ajalt tegema. Võtame Eesti Energia. Eesti Energia kasum oli 150 miljoni euro ringis. Ta oleks sellest 150 miljonist kaotanud 34 miljonit, tegelikult mitte kaotanud, vaid ta oleks pidanud rohkem maksma. Tema kasum oleks siis olnud 34 miljoni euro võrra väiksem. Neis küsimustes ei tohi aga ainult ühte aastat vaadata. Kui me pikaajaliselt vaatame, siis näeme, et see sektor on põlevkivi pealt hästi teeninud. Kuna see on rahva oma, siis on rahval ka õigus põlevkivi eest rohkem saada. Kas paneme selle raha õpetajate või päästjate palkadesse või arendame meditsiini, see on meie tahte, mõistuse ja võib-olla ka emotsioonide määrata.
Ma lubasin teile, et ma käin üle seisukohad, miks seda maksu ei tuleks tõsta. Neid seisukohti on komisjonile esitanud mu kunagised võitluskaaslased ja praegused sõbrad. Ma rääkisin siin ühest, teisest ja kolmandast, miks seda võiks teha ja peaks tegema just õigluse aspektist lähtudes, aga vaatame, mida on kirjutanud Viru Keemia Grupp, kes on esitanud kõige sisukama vastulause. Ma kriipsutan siin alla, et nad ütlevad, et sisuliselt ei ole eelnõu mõjusid analüüsitud. Jah, tegelikult on kõiki asju võimalik analüüsida. Näiteks võime analüüsida seda, kas asi on must või valge, sest igaüks näeb asju teatud varjundiga. Aga need arvud, millest ma teile rääkisin, ei ole kirjutatud mitte valgele, vaid roosale, sest Äripäev on seda värvi leht, ning need on kirjutatud tumeda värviga. Need ei ole mitte ühe aasta arvud, vaid need näitavad tendentsi. Tegemist on põlevkiviressursiga, mida me maksustame, mis on maa sees, mis on meie rahva oma ja mida on üle miljardi tonni. Kui me räägime kahest või kahekümnest eurost tonni peale, siis on siin tegemist kas miljardite või kümnete miljardite eurodega. Hea küll, see ei toimu aasta ega kahe jooksul, see on kümne või kolmekümne aasta raha, mille üle me peaksime siin hakkama vaidlema ja mõtlema, kuidas me selle rikkusega – meile paljudele on õpetatud, et põlevkivi on meie rikkus – ümber käime. Kas me tõesti kasutame seda meie inimeste, meie rahva heaolu parandamiseks, tehes seda mõistlikult, või anname sellest suure tüki teatud seltskonnale? Kindlasti kasutavad omanikud seda raha ettevõtete arendamiseks ja ka sellest me võidaksime teatud mõttes kõik. See ongi otsustamise koht. See on üks asi, mida ma tahtsin öelda teile ja ka oma sõpradele. Riigikogu ning riigimehed ja -naised peaksid asjale sedapidi lähenema.
Miks ma julgesin öelda, et ma olen nende ettevõtete taassünni juures olnud? 15 aastat tagasi oli olukord selline, et õli hind maailmaturul oli madal ning riik toetas ja doteeris neid ettevõtteid, ta andis neile põlevkivi väga odava hinna eest, sest see sektor oli peaaegu kokku kukkumas. Nüüd on olukord muutunud. Me peame tahtma ja oskama neid asju vaadata, anda neile õiged hinnangud ja minema edasi sellelt baasilt, et me tõesti põlevkivi õigesti hindaksime.
Mis ma siis teile lõpetuseks ütlen?