Austatud Riigikogu juhataja! Lugupeetavad Riigikogu liikmed! See on minu esimene aastakõne 2011. aasta kevadel valitud Riigikogu ees. Ainuüksi asjaolu, et üle poole Riigikogu XII koosseisust on olnud valitud rahvaesindajaks ka enne, näitab ju tegelikult valijate usaldust ja seda, et Eesti seadusandja on oma tegevusega näidanud, et ta on tasemel, ja sellega võib põhimõtteliselt rahule jääda. Kuid mitte kunagi ei saa me edule ja loorberitele puhkama jääda ning lihtsalt rahulolu nautida. Elu pakub pidevalt uusi ülesandeid ja otsustamist vajavaid küsimusi. Teie ja ainuüksi teie vastuvõetud otsused kujundavad Eesti elu väga pikas perspektiivis.
Minu aastaettekande põhiteema on parlament kui otsustaja. Iga otsustuse hindamisel on ju hea, kui seda hinnatakse kriitiliselt. Ma soovin, et Riigikogu XII koosseis võtaks minu järgnevat kriitikat ja seisukohti normaalse tööprotsessi osana. Ma olen ametiseisundist tulenevalt ju kriitik, kuid alati olen rõhutanud, et ma olen konstruktiivne kriitik, rõhuasetus on sõnal "konstruktiivne". Kõik minu väljaütlemised on kantud soovist ja ülesandest kaitsta põhiseaduslikke väärtusi.
2010. aasta tegevuse kokkuvõte annab ülevaate minu tegevusest põhiseaduslike väärtuste kaitsel eelmisel aastal. See ülevaade on teil elektrooniliselt olemas ja ma ei hakka seda ümber jutustama. Võib-olla ei mõju ma originaalsena, kuid ütlen ülevaate põhjal vaid seda, et paljud minu käest läbi käinud kaasused näitavad väga selgelt, et Eesti vajaks inimeste põhiõiguste ja vabaduste paremaks tagamiseks haldusreformi – kohalike omavalitsuste sisulist tugevdamist, muutmist, mille üks traditsiooniliselt kaalumisväärne võimalus on nende arvu koomale tõmbamine. Samas, kui piiride joonistamine ikkagi mitte kuidagi ei õnnestu, siis võiks ju kaaluda kohalike omavalitsuste ülesannete ülevõtmist riigi poolt, sest isikute põhiõigused peavad ju olema tagatud. Kas tagajaks on riik või kohalik omavalitsus, see on isiku seisukohalt ju tõenäoliselt teisene küsimus, peaasi, et need põhiõigused oleksid tagatud. Minu meelest on isiku põhiõiguste tagamise seisukohalt vägagi küsitav see riigi ja kohaliku omavalitsuse vaheline vaidlus, mis on kelle ülesanne ja kes maksab. Raha on ju teatavasti alati vähem, kui on vajadust selle järele, ning selle üle saab lõputult vaielda, aga samas ei ole põhiõigused tagatud, avalikud teenused on vähe kättesaadavad. Võib tõepoolest alati vaielda, aga kas see ei ole väikese riigi rahvusliku võimekuse raiskamine? Pealegi on nii riik kui ka kohalik omavalitsus ikka inimese jaoks ja vist mitte vastupidi. Lihtne tõde, mis kipub mõnikord ära ununema.
Kui vaadata kohalike omavalitsuste ülesandeid, näiteks sotsiaalvaldkonnas, ühistranspordi korraldamisel, lasteaedade loomisel ja rahastamisel, planeeringute menetlemisel, ehitusjärelevalve korraldamisel (nimetasin siin vaid mõne kohaliku omavalitsuse ülesande) ja võrrelda neid kohalike omavalitsuste elanike arvu ja eelarvete mahuga, siis on näha selge vastuolu. Kust võtab alla tuhande elanikuga omavalitsus raha, et palgata tööle erialase haridusega ja motiveeritud sotsiaaltöötaja või planeeringute menetlemiseks pädev ametnik, või raha selleks, et korraldada sujuv ühistransport lähimasse tõmbekeskusesse? Ka väikeste omavalitsuste elanikud soovivad, et keset nende väikevalda ei püstitaks arendajad ootamatult suurt tuuleparki, nagu sedagi, et nad saaksid ka ilma isikliku autota lähimasse keskusesse, et minna apteeki, perearsti juurde, rõivapoodi ja kinno.
Mulle aga tundub, et haldusreform on kombekohaselt maha maetud. Isegi kui see teema mõnikord üles kerkib, sest vajadus selle järele on ilmne, tundub see olevat vaid suusoojaks. Reaalset tegevust seadusandjalt ei tule, sest arusaadavalt on selle reformi käigus vaja vastu võtta ka ebameeldivaid otsuseid, need aga võivad vähemasti üheks valimisperioodiks häältesaaki ühest või teisest omavalitsusest kesisemaks muuta. Ometi julgen arvata, et haldusreformi läbiviimine võib kaugemas perspektiivis olla ühiskonnale sedavõrd kasulik, et võib anda reformi läbiviijatele hoopiski hääli juurde. Haldusreformi heast mõjust räägivad nii meie riigist oluliselt paremal järjel olevad riigid kui ka riigid, kel pole läinud nii hästi kui meil. Näiteks Taanis, mis on pindalalt meiega enam-vähem võrdne, rahvaarvult aga 4,5 korda suurem, toimus haldusreform 2007. aastal, peaaegu 300 omavalitsusest jäi alles 98. Minu Taani kolleeg on väljendanud seisukohta, et reform läks ootamatult lihtsalt ning on isikute põhiõiguste ja vabaduste tagamise seisukohalt andnud häid tulemusi. Sama on kinnitanud minu Läti kolleegid Lätis toimunud reformi kohta.
Haldusreformi teemal ma siin rohkem sõna ei võtakski, sest mis siin ikka leierkasti rolli etendada. Kordan vaid üle, et väga paljud minu ette jõudvad inimeste probleemid tulenevad kohalike omavalitsuste haldussuutmatusest. Seejuures ei heida ma midagi ette neile 500 elanikuga väikevaldadele. Nemad teevad nii palju, kui suudavad, olemasoleva võimekuse ja raha piires. Mõtlemiskord on riigi tasemel poliitikute ja otsustajate käes, sest lõppvastutus avaliku sektori toimimise ning põhiõiguste tagamise eest lasub ju riigil.
Jätkates otsustajate teemaga, pean paslikuks meelde tuletada, et kõige olulisemad otsused meie riigis peavad sündima siin, Riigikogus. Oleme ju põhiseaduse järgi parlamentaarne demokraatia: nii otsustas rahvas põhiseaduse üle toimunud rahvahääletusel. Põhiseaduse rikkumine on see, kui parlament muutub n-ö mañana-parlamendiks ehk kohaks, kus ei toimu sisulisi arutelusid, vaid pelk asjade otsustamise täitevvõimu kätte usaldamine, kus valitseb otsustamatus ning kus käib sealtkaudu enese vastutusest vabastamine. Selline surve parlamendi rolli vähendamiseks eksisteerib ju alati, see on võimudevaheline tavaline n-ö nügimine, ja ma palun teil sellele survele mitte järele anda. Parlamentaarne demokraatia on ülioluline põhiseaduslik väärtus ja seda tuleb järgida igas situatsioonis, ka keerulistel majanduslanguse aegadel.
Kui te ülemöödunud nädalal arutasite Euroopa Finantsstabiilsuse Fondiga seonduvat, üritas austatud rahandusminister teid veenda, et te loobuksite enne iga konkreetse abikokkuleppe sõlmimist selle tingimuste ja mahu üle debateerimast. Teisisõnu üritati teid kõrvale tõrjuda miljonite ja võimalik, et ka miljardite eurode üle otsustamisest. (Tuletan meelde, et Eesti 2012. aasta riigieelarve prognoositav maht on alla seitsme miljardi euro.) Esitasin teatavasti nimetatud menetluses ka oma arvamuse. Leian, et Riigikogu roll majandusraskustesse sattunud euroala riikide abistamisel peab olema suurem kui vaid otsustamine üldgarantii suurima võimaliku summa üle. Mul on hea meel, et te suutsite lühikese ajaga muuta n-ö EFSF-i eelnõu nii, et Riigikogu roll abipakettide üle otsustamisel muutus algul pakutuga võrreldes märgatavalt suuremaks.
Ka edaspidi tasuks olla küllaltki valvel, rahulolu korral võib võimust kergesti ilma jääda. Negatiivne areng ei toimu n-ö paugupealt, vaid ikka vargsi ja libisemisi. Ühele sammule, millega astutakse tagasi oma pädevusest, järgneb ju teine. Samas nõuab põhiseadus, et Eestis jääks oluliste asjade otsustamine parlamendile. Parlament peab kontrollima valitsust, mitte vastupidi.
Toon järgnevalt mõne näite enda praktikast, kus on selgunud, et parlamendi tegevus peaks olema jõulisem. On aus kohe ära öelda, et nagu teile esitatud aastaülevaade nii käib ka see kriitika suuresti parlamendi eelmiste koosseisude kohta. Mul on suur lootus, tegelikult ka veendumus, et minu ees istujad suudavad olla otsustajad.
Nüüd näidete juurde, mis ilmestavad seda, et Riigikogu nii mõnigi kord ei kasuta talle põhiseadusega antud funktsiooni olla olulistes asjades otsustaja, vaid delegeerib otsustamise valitsusele. Siinjuures, kui valitsus ei tegutse, siis ei võta Riigikogu ka ise mitte midagi ette. Nii on see tehnovõrkude ja -rajatiste talumise tasudega. Ma tegin möödunud aasta suvel Riigikogule ettepaneku, kus ütlesin, et kehtivate tasude määrad ei ole kooskõlas põhiseadusega, nimelt on need liiga madalad. Riigikogu eelmine koosseis nõustus minuga. Aga selles valdkonnas ei ole midagi muutunud. Kas Riigikogus on toimunud lisadebatte selle üle, milline peaks olema talumistasude põhiseadusele vastav regulatsioon? Ei ole. Debatte peavad ajaleheveergudel hoopis kannatavad maaomanikud ja debateerib ka justiitsminister, seda suvel Eesti Ekspressis, Maalehes ja Äripäevas. Tehnovõrkude ja -rajatiste tõepoolest naeruväärselt väike talumise tasu puudutab paljusid maaomanikke. Minu ettepanekust on möödas ligikaudu aasta, isegi natuke rohkem, aga ei ole ette valmistatud eelnõu, mis kõrvaldaks põhiseadusvastase olukorra, ega ole te nõudnud seda ka Vabariigi Valitsuselt. Minu hinnangul on aasta piisav aeg, et ka väga keeruline õiguslik probleem saaks lahendatud. On vale, et parlament aktsepteerib põhiseadusvastase olukorra püsimist. Ma ei ole siiani läinud selle teemaga Riigikohtusse, sest olen uskunud, et parlament mõistab olukorra tõsidust ja lahendab probleemi.
Teine näide. Juba 2009. aasta sügisel esitasin Riigikogule ettekande sõltuvushäiretega laste rehabilitatsiooniteenuse probleemi kohta. Riigikogu komisjonid nõustusid ettekandega ning tegid täitevvõimule ülesandeks asjakohane regulatsioon välja töötada. Seda töötatakse välja siiamaani. Mida on Riigikogu komisjonide kaudu teinud, et see probleem saaks lahendatud ja ühtlasi seadusandja tahe täidetud?
Kolmas, ja arvestades, et ilmad lähevad külmemaks ning lumi tuleb varsti maha, siis kõige aktuaalsem näide. Juunis 2010 tegin Riigikogule ettekande ajutise peavarju ja varjupaigateenuse kättesaadavuse kohta peavarjuta isikutele. Täpsemalt öeldes juhtisin tähelepanu, et kõigile abi vajavatele isikutele ei ole tagatud juurdepääs ajutise peavarju ja varjupaigateenusele. Palusin, et Riigikogu töötaks välja ajutise peavarju ja varjupaigateenuse osutamise regulatsiooni. Põhimõtteliselt Riigikogu minu ettepanekuga nõustus ja tegi Sotsiaalministeeriumile ülesandeks ette valmistada sotsiaalhoolekande seaduse asjakohased muudatused. Ka neid seadusmuudatusi pole tehtud. Sellepärast valitseb ajutise peavarju ja varjupaigateenuse osutamise osas vastu talve ikka segadus.
Nii tehnovõrkude ja -rajatiste talumise tasude, rehabilitatsiooniteenuste kui ka ajutise peavarju teenuse menetluse põhjal tekib küsimus, kas parlament ei saa midagi teha, et täitevvõim täidaks tema otsuseid ja nõudmisi. Kas sellises olukorras peaks parlament ehk ise eelnõu välja töötama ja seejärel parlamentaarse debati maha pidama? Teil on kaks varianti: sundida valitsus tööle või koostada ise eelnõu. Kuid igal juhul on väär, et parlament vaatab lihtsalt pealt, kuidas inimeste põhiõigused ja vabadused ei ole tagatud.
Mulle jäi parlamendi eelmise koosseisu tööst silma see, et parlament ei soovi isegi iseenda õigusi puudutavates küsimustes debateerida ja on valmis vähendama õigusi, mis peaksid kaitsma parlamendiliikmeid võimalike meelevaldsete kriminaalsüüdistuste eest. Räägin parlamendiliikme immuniteedi instituudist ja selle muutmisest 1. septembrist s.a, kui jõustusid kriminaalmenetluse seadustiku muudatused.
Nimelt, Riigikogu eelmine koosseis menetles eelnõu nr 599 nime all pikalt kriminaalmenetluse seadustiku mahukaid muudatusi. Need muudavad ka menetlusseadustiku 14. peatükki, mis teatavasti käsitleb süüdistusakti koostamist ja teatud menetlustoimingute tegemise erikorda, lühidalt öeldes immuniteedimenetlust. Kuni selle aasta septembrini nägi seadus ette, et immuniteediga kaitstud kõrgema riigiametniku, sealhulgas Riigikogu liikme võib kahtlustatavana kinni pidada, tema suhtes tõkendit kohaldada, toimetada läbiotsimist, vara arestimist, vaatlust ja läbivaatust alles pärast Riigikogult süüdistusakti koostamiseks nõusoleku saamist. Alates 1. septembrist s.a näeb kriminaalmenetluse seadustiku § 377 ette õiguskantsleri nõusoleku kui eeltingimuse Riigikogu liikme ja teiste kõrgete riigiametnike kahtlustatavana kinnipidamiseks ning nende suhtes tõkendi kohaldamiseks, vara arestimiseks ning läbivaatuseks ilma Riigikogu nõusolekuta.
Eelnõu algses variandis eelkirjeldatud muudatust ei olnud. Eelnõu materjalidest selgub, et muudatuse algatas õiguskomisjon. Seletuskirjas on eelnõu teksti juurde märgitud üksnes see, et kaasajastatakse sätte sõnastust, kuna loetletud menetlustoiminguid on vaja eelduslikult faasis, kus süüdistusakti koostamiseks ei ole kindlasti veel piisavalt tõendeid ning seega võib süüdistusaktiks nõusoleku taotlemist pidada kaudselt isegi süütuse presumptsiooni rikkumiseks. Sätte värskendamisel on lähtutud põhimõttest, et toimingu tegemiseks, näiteks Riigikogu liikme vahistamiseks, annab nõusoleku protsessuaalses mõttes üks tase eelnev isik, võrreldes süüdistusaktiga, s.o immuniteedi äravõtmisega. Ma võiksin ju ironiseerida, et tänan usalduse eest, parlament on delegeerinud oma ainupädevuse immuniteedi valdkonnas ühele isikule, aga selline delegeerimine on põhiseaduse sätte ja mõtte kohaselt tõepoolest äärmiselt küsitav. Sisuliselt tõstetakse ju immuniteet tühjaks. Põhiseaduse sõnastuses on immuniteet teatavasti puutumatus, et ei võetaks kriminaalvastutusele Riigikogu koosseisu enamuse nõusolekuta. Riigikogu liiget saab praegu, alates möödunud kuu esimesest kuupäevast kehtiva regulatsiooni kohaselt kahtlustatavana vahistada ilma parlamendi otsustuseta, loodetavasti siiski mitte ilma kohtuniku otsuseta. Kusjuures enamus, nii koalitsioon kui ka opositsioon nõustus selle muudatusega. "Kriminaalvastutusele võtmine üksnes Riigikogu koosseisu nõusolekul" sisustatakse pelgalt süüdistusakti esitamisega.
Selle regulatsiooni puuduseks lisaks immuniteedimenetluse olemuse n-ö tühjaks sisustamisele on ka see: 1) õiguskantsler on muudetud siduva otsuse tegijaks, mis läheb vastuollu õiguskantsleri olemusega, õiguskantsler ei tee mitte kunagi siduvat otsust; 2) seaduses puuduvad mis tahes kriteeriumid, millele tuginedes sellise nõusoleku menetlustoimingu tegemiseks saab anda või millal peab keelduma. Seega on Riigikogu ilma sisulise avaliku debatita muutnud sisutühjaks parlamendi toimimise ühe suure, põhiseaduses otsesõnu nimetatud tagatise – Riigikogu liikme puutumatuse instituudi. Kui parlamendil on tegelikult tahe puutumatuse instituudist kui sellisest loobuda, siis on see võimalik, kuid see saab toimuda ainult põhiseadust muutes. Loomulikult peab sellele eelnema põhjalik debatt, mis asi on immuniteet. Siiamaani oleme seda käsitlenud parlamendi toimimise tagatisena.
Kõik need näited Riigikogu passiivsuse kohta käivad õnneks suuresti parlamendi eelmise koosseisu kohta. Ma loodan ja olen ka kindel, et te leiate otsustavust olla sõna otseses mõttes otsustajad ja näitate Eestit parlamentaarse riigina, kus parlament kasutab talle põhiseadusega antud õigusi, debateerib ja otsustab.
Austatud valitud rahvaesindajad! Ma tõden, et teil ei seisa ees kerged ajad, arvestades globaalset majanduslikku olukorda. Rahvusvahelised väljaanded, näiteks The Economist kirjutavad järjest rohkem sellest, et majandusvõim liigub läänemaailmast ida poole ning lääneriigid, sh Euroopa Liidu liikmesriigid, peavad kohanema olukorraga, kus nad ei ole enam maailmas domineerivad. Lähitulevikus võib olla reaalne see, et kaks sajandit maailma valitsenud lääs võib hakata sõltuma Hiina ja India laenurahast. Praegu peab Euroopa Liit võitlema selle eest, et euro jääks püsima ja eurotsooni riigid ei langeks sügavasse majanduskriisi. Samas ei dramatiseeriks ma olukorda üle, sest Euroopa ajalugu on pidevate kriiside ajalugu. Pealegi on Eesti näidanud ennast ratsionaalse ja võimeka riigina, kes suudab hakkama saada, seda ka rasketes situatsioonides.
Majanduskriisi olukorras tuleks hullema ärahoidmiseks aeg-ajalt tegutseda väga kiiresti ja paindlikult. Sellest tingituna on üle Euroopa tekkinud diskussioon, kui palju peaks majanduspoliitiliste otsuste tegemisel sõna saama parlament ja kui palju asju tuleks jätta täitevvõimu korraldada. Vaieldamatult on valitsuse tasemel otsustamine kiirem, sest siis ei toimu avalikku, mitmevoorulist debatti, ei ole opositsiooni tülikaid küsimusi. Minu hinnangul ei ole selline kabinetivaikuses otsustamine parlamentaarses demokraatias siiski õige ja lubatav, seda enam, et vähemasti väikeriigis suudab parlament tulla vajaduse korral kiiresti kokku ja olla paindlik.
EFSF-i eelnõu menetlusele tuginedes julgen öelda, et valitsus soovib teid kindlasti edaspidi olulistes majandus- ja rahanduspoliitilistes küsimustes suruda pealtvaataja, kaasaplaksutaja rolli. Usun, et rahandusminister esineb tuleval aastal veel palju Riigikogu ees sõnavõttudega, kus ta üritab teid sellisel viisil veenda huvipuuduses ja ebakompetentsuses. Tsiteerin: "On täiesti võimatu, et me teeksime Riigikogu selle EFSF-i orjaks ja täitevvõimuks, kes kogu aeg asja arutab. Tal oleks iga nädal päevakorras üks laenumakse. Kogu selle kompetentsi juures, mis Riigikogul on, ega tal selleks seda ikkagi ei jagu. Ja huvi ka ei jagu – varsti on saal tühi ja kõigil on piinlik."
Parlamentaarses riigis peaks Riigikogu olulistes majandus- ja rahandusküsimustes sõna saama ning ma usun, et teil on huvi see sõna võtta. Rõhutan, et rahvas peab saama enda valitud esindajate kaudu otsustada ka selle üle, kuidas majanduskriisis toimida. Ka opositsiooniparteide valijad peavad saama sõna sekka öelda. Eesti majanduslik olukord ja selle jätkusuutlikkus on kogu rahva asi ning rahvast ei saa kõrvale tõrjuda argumendiga, et ministritel on ebameeldiv Riigikogus opositsioonipoliitikutele vastata. Parlamentaarse menetluse aeglus väikeriigis on pelgalt sõnakõlks: ka EFSF-i eelnõu menetlemine näitas, et Eesti Riigikogu suudab olla väga kiire ja tulemuslik.
Kui te aga delegeerite oluliste rahandusküsimuste, näiteks suurte garantiide ja laenude andmise üle otsustamise valitsusele, loobute ühtlasi võimalusest otsustada ise tulevaste aastate riigieelarvete tulude ja kulude üle. Parlament saaks edaspidi otsustada vaid pisku üle, sest suure osa rahast oleks valitsus ära planeerinud. Kas te tõesti tahaksite loobuda riigi tulude ja kulude üle otsustamisest? Riigikogule antud riigi tulude ja kulude planeerimise pädevus on parlamentaarse riigikorralduse üks keskne element, kuna riigieelarvega annab Riigikogu täidesaatvale võimule loa riigi raha kulutamiseks, kontrollides seeläbi valitsuse tegevust ja seades sellele piirid. Ma tungivalt soovitan rahakott ikka enda käes hoida.
Lõpetuseks märgin, et olulisi majandusküsimusi peab arutama Riigikogu suur koosseis ja mitte mõni üksik komisjon, näiteks Euroopa Liidu asjade komisjon. See on oluline, sest täiskogus toimuvad debatid saavad meediakajastuse ning see aitab inimestel mõista otsustamisel oleva küsimuse sisu ja olulisust. Kui Riigikogus vastu võetud otsuse tõttu on hiljem vaja teha suuri, Eesti riigieelarvet oluliselt mõjutavaid väljamakseid, siis on rahval ühtlasi lihtsam mõista seda, miks me peame hakkama kärpima enda riigisiseseid kulusid, näiteks päästjate või üldhariduskoolide õpetajate palka. Majanduslikult raskes olukorras tuleb rahvas nende valitud esindajate kaudu otsuste tegemisse kindlalt kaasata. Tänan tähelepanu eest!