Aitäh! Põhiseadus teatavasti nõuab miinimumgarantiina kodakondsust Eesti kodanike lastele, kuid meie võimuses on seda soodustavat sätet arutletava eelnõuga laiendada. Ehk on asjakohane küsida ka, kelle arvel nimetatud laiendus toimuks? Vastus on lihtne: selle muudatusega ei kaota keegi midagi. See ei toimu kellegi arvel, see ei ohusta meid ei riigina ega rahvusena. Vastupidi, selline muudatus suurendab meie kõigi julgeolekut, kui soovite.
Samas on see ka üks parimaid integratsiooni motivaatoreid lapsevanematele. Nagu vaesus kipub taastootma vaesust, teeb seda ka kodakondsusetus. Lapsed aga ei saa valida oma vanemaid ja riigil on laste ees reaalne, mitte formaalne kohustus tagada neile kodakondsus ja elustandardiks võrdsed võimalused. Seega on ilmselt loogiline, et Eesti riik on piisavalt ettenägelik, et tagada ka kõnealustele lastele Eesti kodakondsus, mitte aga soosida mõne teise riigi kodakondsuse teatud mõttes sundvaliku korras võtmist kunagi hiljem. Kodakondsusetus on rahvusvahelise praktika seisukohalt ebasoovitatav ja mitte kuigi levinud staatus.
Teiseks ärgitas Keskerakonna fraktsiooni taas sellise ettepanekuga lagedale tulema üllatavalt soodne suhtumine, mis on juba kestnud mõned head kuud, kui mitte paar aastat, ühe valitsuskoalitsiooni poliitiku poolt. Seda ideed on palavalt toetanud ka rahvastikuminister Urve Palo. Mõnes mõttes võib teda pidada selle idee ristiemaks. Viimastel päevadel ja nädalatel on meid tabanud ka värsked üllatusmomendid sellel teemal ka teistelt valitsuskabineti liikmetelt. Võib-olla on teoks saanud mingi valgustav ärkamine. Nende ministrite avaldustest on jäänud mulje, et senine tegevus kodakondsuseta inimeste probleemi lahendamisel on ka nende arvates olnud hambutu ega ole rahuldanud elu vajadusi ja et võiks kaaluda küsimuse lahendamist just nimelt sellisel kujul, nagu eelnõus on pakutud.
Kolmandaks ajendas meid seda eelnõu esitama ka vastuolu laste õiguste kaitsel võetud, kuid täitmata jäetud rahvusvaheliste kohustustega, millele on tähelepanu juhtinud mitu inimõigustealast rahvusvahelist eksperti. Üks neist on olnud Euroopa Nõukogu rootslasest inimõigusvolinik Thomas Hammerberg.
Neljandaks ja ehk mitte päris viimaseks arvestasime me ka Eesti inimeste tervet mõistust ja ilmselget toetust säärasele muudatusele. Ühe viimase sellealase uuringu tulemused avaldati Eesti Päevalehes novembri alguses aasta tagasi. Küsimusele, kas Eesti peaks andma siin sündinud mittekodanikest vanemate lastele automaatselt Eesti kodakondsuse, vastas jaatavalt tervelt 68%, seega ligi 2/3. Vastu oli 28%, seisukohta ei avaldanud 7%. Seejuures alg- ja põhiharidusega vastajatest toetas seisukohta 65%, kõrgharidusega inimestest koguni 73%, eesti keelt kõnelnud vastajatest 55% ja muud keelt kõnelnud vastajatest tervelt 97%. Seegi on piisav argument suhtuda siin saalis probleemi lahendamisse märksa tõsisemalt, kui seda seni on tehtud.
Juhin veel tähelepanu paarile pseudoprobleemile, millest püüdsid kinni haarata mõned kriitikud põhiseaduskomisjonis. Ja nad on seda ka varem teinud. Vahe, kas omandada kodakondsus sünnijärgselt või naturalisatsiooni korras, on siiski suur. Seadusmuudatus ei oleks mitte ainult bürokraatia vähendamise, vaid ka selgelt laste huvides. See tagaks neile püsiva võõrandamatu staatuse riigis, mille nimi on Eesti Vabariik. Lapse huvides ei saa olla diplomaatilise kaitse alt väljajäämine, nagu ka see, et tema võimalused tulevikus on piiratud. Argument ei ole ka see, et midagi toimub justkui vastu kellegi tahtmist. Juhin tähelepanu, et praegu omandab enamik Eesti lapsi kodakondsuse sünniga ehk siis samuti potentsiaalselt vastu oma tahtmist. Kodakondsusest loobumiseks on seaduses oma protseduurid, nagu ka võimaliku teoreetilise sünnijärgse topeltkodakondsuse tekkimise puhul. Nimelt on lapsel kolme aasta jooksul pärast 18-aastaseks saamist kohustus sellisel puhul end lõplikult määratleda – teatavasti Eesti seadus välistab reeglina topeltkodakondsuse võimaluse.
Nüüd ka nendest põhjustest, mis on meid viinud olukorrani, kus Eestis elab enam kui 14 000 last, kellel kodakondsust ei ole. See on valus teema ja selle põhjusi on palju, kuid enamik taandub sellele, et nende laste vanemad, kui nad on olemas ja teada, on tihti sotsiaalselt väheaktiivsed kas oma tervisest või eluviisist tuleneva sotsiaalse seisundi tõttu. Kuigi meile on kinnitatud, et riik on korraldanud sellistele vanematele suunatud kampaaniaid, et teavitada neid oma lastele naturalisatsiooni korras kodakondsuse taotlemise protseduurist, on ilmselge, et nendeni ei ole jõutud. Hiljaaegu tabas säärane üllatus ajakirjanduse vahendusel ka välisminister Urmas Paeti. Loodame, et see on positiivne ärkamise märk.
Seega, head kolleegid, tulenevalt rahvusvahelisest praktikast ei ole kodakondsusetus aktsepteeritav. Meie võimuses on aidata lapsi, kaitsta nende õigusi ja võimalusi tulevikus, võita endale juurde lojaalseid kodanikke, täita nõuetekohaselt endale võetud rahvusvahelisi kohustusi ja mis peamine: olla riigina tark ja ettenägelik ning mitte jätkata tulevikus probleemi taastootmist kodakondsuseta inimeste näol. Targem on olla paindlikum ja jõulisem ning vaadata lähiregioonis lahtiste silmadega ringi. Ning vaatamata saalis kestnud pikaaegsele elevusele on vahest siiski kindel, et kolleegid on täna valmis tegema heateo, tähistades novembris peetavat rahvusvahelist laste õiguste päeva väärika otsusega ning andes paljudele lastele kodanikupäeva eel mõtteainet, mis neid seob Eesti Vabariigiga, mida nemad selle sideme tugevdamiseks teha saavad ning mida Eesti riik teha saab, et siin elavate inimeste side selle riigiga oleks tugev ja ilus. Seega palun ma saali toetada eelnõu esimese lugemise lõpetamist. Aitäh!